![](https://chesno.ck.ua/wp-content/uploads/2024/02/1-15.webp)
Мекленбурзька бухта, розташована на південному сході Балтійського моря на півночі Німеччини, приховує низку затоплених стоянок, датованих періодом від 8500 до 5000 років тому. Регіон, нині покритий водою, був заселений невеликими доісторичними спільнотами мисливців-збирачів, коли це дозволяли кліматичні умови. Під час дослідження морського дна 2021 року археологи виявили загадкове скупчення сотень каменів, що простягнулося майже на кілометр. Згідно з їхніми початковими висновками, це не природне скупчення, а стіна, яку, можливо, використовували в кам’яному віці як мисливську перешкоду для північних оленів (Rangifer tarandus).
Дослідницька група під керівництвом Якоба Геерсена з Інституту Лейбніца з вивчення Балтійського моря і Кільського університету використовувала гідроакустичні дані високої роздільної здатності, зразки осадових порід і оптичні зображення для вивчення мегаструктури, розташованої на глибині 21 метр і приблизно за десять кілометрів від міста Рерік. Геологічний аналіз показав, що нерівна стіна, що складається приблизно з 1670 окремих каменів, переважно заввишки менше ніж 1 метр і завширшки менше ніж 2 метри, розташованих поруч один з одним упродовж 971 метра, була зведена в районі, прилеглому до берега нині затопленого озера або болота.
У статті, опублікованій у журналі PNAS, вчені стверджують, що це місце є однією з найдавніших рукотворних структур, пов’язаних із полюванням, у світі. Згідно з різними датуваннями, воно було побудовано щонайменше 10 000 років тому і є найдавнішою рукотворною мегаструктурою в Європі. Таким чином, це важлива знахідка для вивчення життя і пересування цих людських груп і для обговорення територіального розвитку західної частини Балтійського регіону.
“Датування і передбачувана функціональна інтерпретація Blinkerwall [так його назвали першовідкривачі] робить цю споруду захопливим відкриттям не тільки з погляду її віку, а й можливості розуміння способу життя ранніх спільнот мисливців-збирачів”, – пишуть дослідники у своїх висновках.
Дані для дослідження були зібрані під час підводних розкопок, вимірювань з корабля і за допомогою автономного підводного апарату.
Форма і розташування структури з її винятковими морфологічними характеристиками, схоже, не пов’язані ні з природним походженням, таким як цунамі або танення льоду, ні з сучасною діяльністю, такою як будівництво підводного кабелю. “Є одна деталь, яка взагалі не може бути пояснена природними процесами і вказує на можливе антропогенне походження структури: переважне розташування найбільших і найважчих каменів у місцях зламу або вигинів”, – зазначають вони. Ймовірно, стіна була зведена мисливцями-збирачами, які жили в цих європейських широтах понад 10 000 років тому, і була затоплена близько 8 500 років тому – вік, що виключає її зв’язок із першими землеробами.
Археологічні рештки, що відносяться до цього періоду, були виявлені в південній частині Балтійського регіону, в основному це залишки невеликих тимчасових таборів. Однак дослідники кваліфікують Blinkerwall як стаціонарну споруду, для будівництва якої потрібна була б значна робоча сила. 1 385 каменів важать менше 100 кг і могли бути перенесені невеликою групою людей, але ще 288 каменів більші та не могли бути перенесені руками. Основна гіпотеза полягає в тому, що ці більші камені перенесли звідкись поблизу і спустили вниз по схилу.
“Рукотворні споруди подібного розміру абсолютно невідомі в цьому регіоні, що ускладнює функціональну інтерпретацію”, – оцінюють автори роботи. “Прибережні культури епохи пізнього і середнього мезоліту відомі своїм інтенсивним використанням морських ресурсів, і рибальство за допомогою стаціонарних дерев’яних гребель мало велике значення. Однак довжина цих споруд зазвичай не перевищує кількох сотень метрів, у той час, як довжина Blinkerwall становить майже кілометр”. Вони також виключають можливість того, що це оборонна стіна або залишки архаїчної верфі.
Найімовірніша функція – “мисливська архітектура” для спрямування руху стад великих копитних, особливо євразійських північних оленів, які мешкали в регіоні до пребореального періоду або кінця льодовикового періоду, близько 10 000 років тому, і, таким чином, для полегшення їхнього вполювання за допомогою стріл і списів. Однак дослідники визнають, що точне датування таких місць дуже складне за відсутності артефактів і туш здобичі.